# Depeche Mode (гурт)

### Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії.

Depeche Mode
Роки | 1980 - досьогодні
Звідки | Бейзілдон, Ессекс
Країна | Великобританія
Жанр(и) | Синті-поп
Лейбл(и) | en:Mute Records
Склад | Дейв Ґеан Мартін Ґор Ендрю Флетчер
Колишні учасники | Вінс Кларк (1980-1981) Алан Уайлдер (1982–1995)

Депеш Мод (англ. Depeche Mode) — англійський синті-поп-гурт, утворений в 1980 році в місті Бейзілдон, Ессекс, Великобританія. Його засновниками були Девід Ґеан (вокал), Мартін Ґор (клавішні, гітара, вокал, основний автор текстів після 1981 року), Ендрю Флетчер (клавішні) і Вінс Кларк (клавішні, основний автор текстів у 1980—81 роках). Вінс Кларк пішов з гурту після випуску у 1981 році дебютного альбому. Його змінив Алан Уайлдер (клавішні, ударні, бек-вокал), який грав з групою з 1982 по 1995 роки. Після виходу Уайлдера з гурту Ґеан, Ґор і Флетчер виступають як тріо.

Станом на 2006 рік продажі альбомів Depeche Mode складають близько 73 мільйонів копій по усьому світу. Гурт мав вплив на багатьох із популярних сьогодні артистів, у першу чергу завдяки їхнім особливим технологіям запису і семплювання. Лишаючись дуже впливовими на сучасній електронній танцювальній сцені, їх все ж продовжують відносити до музичної альтернативи.

# [ред.] Історія

## [ред.] Створення гурту (1976—1980)

У 1976 році Вінс Кларк (Vince Clarke, 03.07.1961) та Ендрю Флетчер (Andrew Fletcher, 08.07.1960) створили гурт No Romance in China. Сталося це у місті Бейзілдон, в англійському графстві Ессекс. Однак невдовзі група розпалася. У 1979 році Кларк повернувся до ідеї зібрати власну команду і разом з гітаристом та клавішником Мартіном Ґором (Martin Gore, 23.07.1961) створюється гурт French Look. Невдовзі до гурту приєднався Ендрю Флетчер, і тріо стало називатися Composition of Sound. Через певний час група перейменовує себе у Depeche Mode (таку назву носив магазин, у якому продавався модний одяг із Франції. «Depeche-mode» можна перекласти як «Швидко-модно», а точніше — «Швидка доставка модного одягу»). Спочатку гурт грав у жанрі гітарного року. Однак післе того, як в 1980 році Depeche Mode перейшли на синтезатори, група стає улюбленцями клубної сцени Лондону. На виступі Depeche Mode у клубі Bridge House Tavern був присутній Деніел Міллер (Daniel Miller), продюсер і голова Mute Records, і невдовзі лейбл укладає з групою контракт. І ось уже понад 20 років Depeche Mode не розлучаються із своїм першим і єдиним лейблом.

## [ред.] Перші спроби(1981—1985)

Depeche Mode на початку кар'єри

Певний час вокалістом гурту був Вінс Кларк. Та у 1981 році після участі групи в компиляції «Some Bizzare» було вирішено взяти солістом 19-річного Девіда Ґеана (David Gahan, 09.05.1962). Першими синглами Depeche Mode, що з'явилися на музичному ринку, були: «Dreaming of Me», «New Life», «Just Can't Get Enough». Основним композитором і автором текстів команди з самого початку був Кларк. Виданий у 1981 році дебютний альбом групи «Speak & Spell» базувався на його напрацюваннях, і альбому не можна було відмовити у відсутності уваги з боку слухачів та преси. Та під час промо-туру Вінс Кларк, на загальне здивування, вирішив попрощатися з Depeche Mode. Основною причиною він вказав бажання лишатися студійним музикантом і продовжувати експерименти з електронікою. (Один з його перших таких експериментів, «Yazoo», записаний разом з R&B-виконавицею Елісон Мойєт (Alison Moyet), виявився достатньо успішним.) Творчим началом колективу стає Мартін Ґор, а склад поповнюється новим клавішником Аланом Уайлдером (Alan Wilder, 01.06.1959). Вже перший сингл у новому складі, «See You», був сприйнятий з великою цікавістю. Відчуття мелодії та гармонії, притаманне Ґору, у всій красі виявилося в наступних студійних альбомах гурту — «A Broken Frame», виданому в 1982 році, і «Construction Time Again», записаному в 1983. У своїх текстах Ґор ніколи не боявся братися за доволі серйозні теми, часто ще більш похмурі, аніж музика гурту: садомазохізм («Master and Servant»), капіталізм («Everything Counts»), релігійний фетишизм («Personal Jesus»). У Depeche Mode почала формуватися значна і дуже віддана армія прихильників, які не пропускали жодного EP, жодного перевидання, жодної колекції рідкісних записів. У комерційному плані група виявилась більш ніж вдалим проектом, регулярно потрапляючи до британської гарячої двадцятки. Четвертий лонгплей «Some Great Reward» (1984 рік) поклав початок в новому етапі кар'єри Depeche Mode, відкривши гурт широкому колу меломанів у Великобританії та Сполучених Штатах. Робота, що за похмурістю і меланхолією лишила далеко позаду своїх попередниць, включала і класику синті-попу — в'їдливу пісню «Blasphemous Rumours». Наближений до індастріалу «People Аre People» став міжнародним хітом DM. У 1984 році під час концерту групи в Бобленгені, передмісті Штутгарту, в залі вибухнула бомба, начинена отруйним газом. Все скінчилося відносно добре: кілька глядачів отримали опіки, деякі постраждали у тисняві, коли почалася паніка. Музиканти лишились цілі й неушкоджені. Свої найкращі твори, записані за перші п'ять років карєри, музиканти об'єднали в колекції синглів «The Singles 1981-1985».

## [ред.] Зміна стилю (1986—1991)

У другій половині 80-х звучання гурту починає еволюціонувати, електро-поп починає змінюватися за рахунок розквітаючих композиторських талантів Мартіна Ґора. Альбоми, видавані з року в рік, незмінно стають хітами. Для запису «Black Celebration», котрий з'явився у 1986 році, команда приїжджає до Берліну. Вони вже давно співпрацюють з продюсерським тандемом Деніел Міллер — Гарет Джонс, якому не зраджують і цього разу. Найбільш тривалий і масштабний тур за роки існування групи проходить на ура, його піком стає концерт на стадіоні Valby в Копенгагені. Важлива віха у творчій біографії гурту — початок роботи з фотографом Антоном Корбійном (Anton Corbijn), котрий знімає свій перший відеокліп для DM. У 1987 році група вирішує впробувати себе з новим продюсером Дейвом Бескомбом (Dave Bascombe) у новій студії в Парижі. Перший сингл «Strangelove» виходить вже навесні. Альбом «Music for the Masses» був підтриманий ще потужнішим туром, який тривав дев'ять місяців. Після нього Depeche Mode дали свій знаменитий 101-й концерт при повному аншлагу в Pasadena Rose Bowl перед 70 титсячами фанатів. Концертний запис і відео, що увійшли в історію як «101», були потім видані в 1988 році. Журналісти називають DM хрещеними батьками house-музики. «Agent Orange» з альбому «Music for the Masses» відсилає до назви хімічної зброї, яку США використовували під час війни у В'єтнамі. Потрапляючи на шкіру, цей ядучий хімікат викликав сильні опіки. У кінці пісні «Agent Orange» чутно звуки радіосигналів азбукою Морзе: зашифрована фраза «If anybody can hear this, please help me» — «Якщо хтось чує мене, допоможіть».

Обкладинка альбому Violator

1990 рік ознаменувався виходом «Violator». Подані на ньому сингли «Policy of Truth» и «Personal Jesus» (Тор-30 у Сполучених Штатах) стають міжнародними хітами. Цей запис група готувала з новим продюсером Flood, випробувавши технічні потужності чотирьох студій звукозапису в Англії, Італії та Данії. «Personal Jesus» DM записували в Мілані. А рекламну кампанію розгорнули у рідній Англії, причому основного удару було завдано по провінції: у місцевих газетах розмістили невеликі рекламні оголошення «Твій особистий Ісус» з номером телефону, зателефонувавши за яким, можна було почути пісню «Personal Jesus». Цей доволі провокативний крок перетворив сингл у один з найуспішніших в кар'єрі групи і перший, що отримав «золото» в США.

Кадр з кліпу Enjoy The Silence

На сингл «Enjoy the Silence» (Тор-10 в США) DM зняли один зі своїх найзнаменитіших кліпів. Режисером став Антон Корбійн(Anton Korbijn). За цю пісню Depeche Mode отримали свою першу професійну нагороду від британських професіоналів шоу-бізнесу — Brit Award за кращий кліп. Світовий тур у підтримку альбому «Violator» став одним з найбільш успішних та ефектних у 1991 році, хоча практично обійшов стороною Європу та Америку, сконцентрувавшись на Японії та Австралії. Фінальну крапку в гастролях поставили три концерти на стадіоні Уемблі. Неймовірну активність виявили прихильники гурту, намагаючись потрапити на концерти World Violation Tour. Якщо 40000 квитків на нью-йоркське шоу були розпродані за 8 годин, то 48000 квитків на виступ в Лос-Анджелесі щезли з кас вже через годину після надходження у продаж. Тираж «Violator» перевищив 6 мільйонів копій.

## [ред.] Під тиском популярності (1992—1998)

Обкладинка альбому Songs Of Faith And Devotion

Знесилюючий концертний марафон відбивався на настрої та стані музикантів. У трьох з них вже народились діти, всім хотілось приділити більше часу та уваги своїм близьким. Відпочивши та зібравшись з силами, у 1992 році Depeche Mode знову об'єднуються з тим же продюсером Flood і розробляють новий підхід до запису. У передмісті Мадриду музиканти арендують величезну віллу і обладнують власну студію звукозапису. Та в Іспанії проходила лише попередня робота і репетиції нового матеріалу, а кінцевий процес запису здійснювався в Німеччині, Нідерландах та Лондоні. Звучання групи знову змінилося, відчувши вплив госпел, і стало більш орієнтованим на гітару, особливо у синглах «I Feel You» та «Walking іn My Shoes». Для запису треку «One Caress» запросили оркестр з 28 музикантів, і Дейв співав з ними наживо. Це стало одним з найбільших його вокальних досягнень. На початку 1993 року альбом ‘’Songs of Faith and Devotion’’ був готовий. Нововведення припали до смаку меломанам, і в чартах Великобританії та Сполучених Штатів він дебютував на першому рядку. Три месяці вони гастролювали по Європі, стільки ж — по Америці, на початку 1994 відвідали навіть Південну Африку, а потім — Філіппіни і Південну Америку. Разом з завершальними 33 концертами по США загальна тривалість гастролей склала 14 місяців. По матеріалам турне роком пізніше було випущено концертний альбом «Songs of Faith and Devotion Live». Та стрес від туру мав значні наслідки: Алан Уайлдер після 15 років роботи у складі Depeche Mode вирішив покинути гурт. Він оголосив це у свій день народження, 1 червня 1995 року. Цим справа не обмежилась: Дейв Ґеан ледь не помер від передозування наркотиків, був госпіталізований, а потім мав пройти курс реабілітації. Все це сталося з ним через кілька місяців після невдалої спроби самогубства (до цього моменту Дейв встиг розлучитись із першою дружиною, переїхати до Лос-Анджелесу, одружитися і знову розлучитися із другою дружиною — все це важко відбилося на його психіці).

Обкладинка альбому Ultra

Ґеан, Ґор і Флетчер, об'єднавшись після складного туру і вимушеної перерви, беруться до роботи заново і здійснюють майже неможливе. Процес запису «Ultra» був нелегким. Частина студійних сесій пройшла в Лондоні (в трьох студіях), частина — в Нью-Йорку. За звучання цього разу відповідав Тім Сіменон (Tim Simenon). Висококласний и дуже похмурий альбом «Ultra», виданий в 1997 році, за звучанням наближався до стилістики альбомів 8-10-річної давнини (зокрема, «Violator»). Кращі пісні альбому, «Barrel of a Gun» та «It's No Good», видані окремими синглами, дуже відрізнялися одна від одної за стилем і звучанням. Альбом став ще одним бестселером в дискографії DM.

В 1998 році музиканти підготували другу колекцію синглів останніх років — «Singles '86-'98». Реліз вони підтримали тривалим світовим туром. Колеги по сцені зробили альбом-триб’ют Depeche Mode. Серед них були і доволі далекі за духом колективи, наприклад, Cure і Smashing Pumpkins.

Обкладинка збірки Singles '86-'98

## [ред.] Depeche Mode у новому тисячолітті (2001 — дотепер)

Відпочиваючи після туру, музиканти на певний час знову відійшли у тінь. Пауза тривала 3 роки, і лише в 2001 DM порадували прихильників лонг-плеєм «Exciter». Значно менш похмурий, аніж його попередник «Ultra», альбом вийшов більш інтимним, романтичним. Протягом супроводжуючого п'ятимісячного турне група відвідала понад 20 країн. Зафіксовані на плівку шоу на сцені Palais Omnisports в Парижі лягли в основу подвійного DVD, названого «One Night in Paris — The Exciter Tour». У лютому 2002 року в Великобританії вийшла книга про групу, написана Стівом Маллінсом (перший реліз відбувся у травні 1999 року). У своїй роботі Маллінсу вдалося від слідкувати історію гурту з моменту його створення аж до останніх на той час інтерв'ю музикантів. Він також розглянув історію турів Depeche Mode по всьому світу і пролив світло на деталі нервового зриву Енді Флетчера, поезію Мартіна Ґора та наркотичну залежність Дейва Ґеана. У цьому ж році двоє учасників колективу Дейв Ґеан і Мартін Ґор почали роботу над сольними альбомами. Мартін сказав, що хоче записати диск, повністю складений з кавер-версій: «Я вирішив зайнятися цим, оскільки зараз наша група не настільки активна, як в минулому році. Найголовніше для мене — питання вибору вірних пісень». У цьому ж музиканти випустили ще кілька синглів у підтримку «Exciter», включаючи «Freelove», і зняли на них відеокліпи. На своєму сольному диску «Counterfeit Pt. 2» Мартін записав свої варіації таких відомих композицій, як «Loverman» Ніка Кейва, «Stardust» Девіда Ессекса і «By the River» Брайана Іно. Сольний альбом Ґеана «Paper Monsters» з'явився у продажу через місяць після альбому Мартіна. На ньому Дейв написав усі пісні у співавторстві з другом і колегою Ноксом Чендлером. Незважаючи на те, що сольна творчість Ґеана не сильно відрізнялась від звучання його основної групи, «Paper Monsters» був сприйнятий доволі тепло. Невдовзі Ґеан організував невеликий тур в підтримку альбому і навіть заїжджав до Києва. Роботу над новим записом Depeche Mode почали у січні 2005 року в Каліфорнії. «Playing the Angel» записувався в Санта-Барбарі, Нью-Йорку і Лондоні під керівництвом продюсера Бена Хілліера. В жовтні 2005 року альбом надійшов до продажу. Нові пісни виявилися доволі похмурими: "На звороті обкладинки можна ставити підзаголовок — «Біль и страждання у різних темпах», — жартує Мартін Ґор, незмінний автор більшості пісень групи. Хоча цього разу Мартіну довелося трохи здати позиції — вперша за багаторічну історію Depeche Mode на їхньому альбомі з'явились пісні Дейва Ґеана, а саме: «I Want It All», «Suffer Well» і «Nothing's Impossible». «Я нарешті зрозумів — іншого такого гурту, як Depeche Mode, просто немає, — зізнається Ґеан. — Мені знову приємно бути в групі, мне зараз так добре в Depeche Mode, як не було всі останні 15 років». На Різдво 2006 року втдано черговий випуск оброблених по-новому хітів гурту.

## [ред.] Дискографія

Дискографія Depeche Mode налічує 11 студійних альбомів, 44 сингли і численну кількість збірок, виданих гуртом, починаючи з 1981 року.

Основна стаття: Дискографія Depeche Mode

# [ред.] Зовнішні посилання

- Офіційний сайт гурту
- Сайт альбому Дейва Ґеана Paper Monsters
- Сайт альбому Мартіна Ґора Counterfeit²
- Depeche Mode на порталі MySpace
- Найдетальніша дискографія гурту, з форумом колекціонерів
- Sacred DM - онлайн-архів Depeche Mode (понад 400 статей та інтерв'ю з 1981 дотепер)
- Розділ, присвячений Depeche Mode, на DMoz.org
- Тексти Depeche Mode
- Найповніше зібрання кавер-версій пісень Depeche Mode
- Найбільший архів фотографій з останнього світового туру гурту
- Рідкісні записи Depeche Mode
- Неофіційні ремікси пісень Depeche Mode
- Англомовний форум
- Архів Midi For The Masses

Отримано з http://uk.wikipedia.org../../../d/e/p/Depeche_Mode_%28%D0%B3%D1%83%D1%80%D1%82%29_6207.html

Категорії: Музичні гурти | Британські музичні гурти | Рок-гурти | Рок-музика | Індастріал

##### Views

- Стаття
- Обговорення
- Поточна версія

##### Участь

- Портал спільноти
- Кнайпа
- Довідка
- Пожертвування

##### Пошук

##### Іншими мовами

- Беларуская
- Български
- Česky
- Dansk
- Deutsch
- Ελληνικά
- English
- Esperanto
- Español
- Eesti
- Suomi
- Français
- עברית
- Hrvatski
- Magyar
- Italiano
- 日本語
- Lietuvių
- Nederlands
- ‪Norsk (bokmål)‬
- Polski
- Português
- Română
- Русский
- Simple English
- Slovenčina
- Shqip
- Српски / Srpski
- Svenska
- Türkçe