# Bărcut, Braşov

### De la Wikipedia, enciclopedia liberă

Bărcut
Amplasare |
Judeţ | Braşov
Oraş | [[{{{oraş}}}]]
Comună | Şoarş
Comună | [[{{{comună2}}}, Braşov|{{{comună2}}}]]
Atestare | [[]]
Populaţie ([[|]]) |
Cod poştal | 507216

Bărcut (în maghiară Báránykút, în trad. "Fântâna Mielului") este o localitate în judeţul Braşov, Transilvania, România. Aparţine de comuna Şoarş.

Acest articol trebuie pus în formatul standard.
Puteţi contribui la îmbunătăţirea conţinutului şi a formei sale.

Din punct de vedere geografic satul Bărcuţ este aşezat în podişul Transilvaniei, la numai 35 km de centrul geografic al ţării, care este la 1 km de oraşul Agnita. Din punct de vedere administrativ aparţine judeţului Braşov, cel mai apropiat oraş fiind Făgăraş, 27 km.

Relieful este cel specific zonelor subcarpatice, o întreagă succesiune de dealuri şi văi, câmpii intracolinare cu variaţii sensibile de relief, numită şi Ţara Făgăraşului, binecuvântată de bogăţii naturale inestimabile, învecinată cu Ţara Oltului,Depresiunile Praid, Odorhei, Homorod.

Altitudinea este de 723 m (max. ) şi 482 m (min.) media 602 m.

Satele vecine sunt la N - Retiş, N-NE - Grânari, E - Lovnic, S - Şoarş, V. - Seliştat.

Bărcutul se află chiar la izvorul râului Hârtibaci care, după ce străbate un teritoriu întins adunând toate apele mici din zonă, se varsă în râul Cibin iar acesta la rândul său în Olt.

Clima este temperată, peste noapte temperaturile sunt scăzute făcându-se simţită interferenţa cu temperaturile mai coborâte de pe înălţimile carpatice ale Munnţilor Făgăraş.

| Acest articol despre o localitate din Judeţul Braşov este deocamdată un ciot. Puteţi ajuta Wikipedia prin completarea lui!

## Cuprins

- 1 Scurt istoric[2]
- 2 Populaţia
- 3 Situaţia economică
- 4 Pomicultură
- 5 Lucrări agricole
- 6 Silvicultura
- 7 Fauna
- 8 Industria
- 9 Căile de comunicare, mijloace de transport
- 10 Asistenţa sanitară.
- 11 Portul popular

## [modifică] Scurt istoric[2]

Situată în trecut la marginea imperiului Austro-Ungar întreaga zonă reprezentată de Sibiu, Făgăraş, Braşov, Sfântu Gheorghe, aşezată în interiorul cotului carpatic, către care accesul era uşurat de cele două trecători naturale Valea Prahovei, Cheile Bicazului, zona a fost împânzită cu soldaţi aduşi din Austria, Germania şi Ungaria, aceştia fiind aşezaţi şi împroprietăriţi, având ca obligaţie supravegherea şi apărarea marginilor imperiului de năvălirile turceşti, ruseşti şi poloneze sau de răscoalele populaţiei autohtone aflate sub ocupaţie. Din punct de vedere al strategiei pe termen lung imperiul Austro-Ungar a abordat o atitudine de asimilare a populaţiei, încercând desţelenirea ei de obiceiurile străbune prin mijloace de cele mai multe ori economice, sau ca urmare ale măsurilor economice, care creau clase privilegiate în contextul renunţării la credinţa străbună, sau pentru cei care preferau învăţământul în limba ungară, sau pt. cei care acceptau să-şi schimbe numele românesc, traducându-l în limba ungară, etc.

Toate aceste mici şi mari persuasiuni păreau a crea posibilităţi de desrădăcinare a românilor din Transilvania şi îndepărtare a lor de limba străbună, comună cu cea vorbită în Ţara Românească şi Moldova. Deci prin îngrădirea drepturilor cetăţeneşti fireşti oricărui individ se urmărea slăbirea populaţiei autohtone şi asimilarea ei treptată. Dar istoria este la voia Bunului Dumnezeu!

Din aceste motive o bună parte dintre localnici s-au retras dincolo de munţi, înspre Ţara Românească sau Moldova. În felul acesta numărul populaţiei autohtone scădea. Cu timpul, coloniştii împământenindu-se, au luat fiinţă aşezări mai mici sau mai mari, cu aspect etnic multiplu şaşi-români-alţii, unguri-români-alţii.

Numele comunei Bărcuţ este menţionat, se pare pentru prima dată, în anul 1206, într-o scrisoare a regelui Andrei al II-lea, care dăruieşte lui Johann Waldorf (comandant de fort), Willa Barankuth. Documentul se găseşte la Muzeul Brukenthal (Sibiu) în lucrarea “URKUNDERNBUCH ZUR GESCHICHTE DER DEUTSCHEN IN SIEBENBÜRGEN”, Vol. I (1898)[3]

Există o legendă legată de numele Bărcutului, cunoscută şi în ziua de astăzi mai ales de localnici: “Într-o zi de vară fierbinte, la marginea dealului cu brazi, păştea o turmă de oi. Atât păstorul cât şi oile cu mieluşei erau însetaţi. Păstorul căuta un firicel de apă pentru a-şi adăpa oiţele, dar din cauza secetei orice urmă de apă dispăruse. Atunci păstorul, un bun creştin fiind, s-a rugat Maicii Preceste să-l îndrume către un izvor unde să-şi adape turma cu oiţe. Maica Precestă a căutat cu multă dragoste către turma de oi şi ca prin minune un mieluşel de nici un an, în joaca lui veselă, a lovit pământul cu piciorul şi din acel loc au curs firişoare de apă şi s-a alcătuit un izvor. Fiind vară secetoasă, oamenii au săpat o fântână care nu a secat nicicând, chiar pe cea mai mare secetă. Bătrânii ştiu din moşi-strămoşi că izvorul aducea cu sine crenguţe de brad şi avea o mireasmă îmbătătoare de răşină şi că era binecuvântat de Dumnezeu"

După această întâmplare comuna a primit numele de Barannykut (fântâna Mielului: Barany - miel, kut - fântână).”[4]

Cu toate că atestarea documentară se face abia în anul 1206 există dovezi că Bărcutul a fost locuit încă de pe vremea dacilor. În anul 1950 un cetăţean, Muncu Ironim, a găsit cu ocazia desfundării unei fântâni vechi o monedă dacă.[5]

Monografia menţionează existenţa unui turn-locuinţă care a aparţinut hramului Sf.Nicolae, şi care în prezent aparţine Bisericii luterane fortificate, monument istoric. Turnul locuinţă păstrează resturi de arhitectură în stil romanic, frecvent întâlnit în construcţile ce aparţin sec.XII-XIII, din Transilvania. |

         Este menţionată existenţa câtorva obiecte istorice de artă medievală de o mare

valoare istorică şi artistică: o Anaforniţă din sec.XIV-lea (unul dintre cele mai vechi obiecte de cult din ţara noastră), un Artofar de aramă aurită, o Patenă şi un Potir din argint aurit, din sec. XVI-lea şi o pictură executată de pictorul Fritz Schullerus (monografia nu specifică unde sunt păstrate obiectele).

         În anul 1488 s-a efectuat la Bărcut cel mai vechi recensământ şi se menţionează

50 gospodării locuite, două nelocuite, o şcoală, o moară şi 3 preoţi.

         În anul 1493, Magistrul Sibiului din fondul său acordă comunei importante ajutoare

băneşti, bombarde şi praf de puşcă pentru completarea redutei. Urmare a deselor năvăliri turceşti şi a deselor epidemii de ciumă, în anul 1687 populaţia scade considerabil.

         Din motive de apărare în anul 1759, Bărcutul capăta o garnizoană austriacă, un

escadron de cavalerie, soldaţii fiind cartiruiţi pe la oameni, iar obştea să asigure căpitanului o locuinţă de 3 camere şi bucătărie şi cămară. Nemulţumirile cauzate de purtarea soldaţilor au fost multe.

         În anul 1772, după cum menţionează Monografia, o ştire arată că satul Bărcut arde

în cea mai mare parte. In acelaşi an arde şi şcoala care a fost refăcută mai târziu.

         Un semantism biserices din 1800 prezintă următoarea situaţie:

“Curator primar: Ioan Ganea. Parohia Bărcut număra pe timpul conscriptiei ep. Klein 170 suflete greco-catolice, afară de aceea mai erau încă saşi. Biserică şi preot “Mai dârdiu de la S. Unire. Reunirea so întâmplat la an 1824, prezintă semantismul din 1842 următoarea situaţie: Preut era Demetriu Mordan. Acestuia i-a urmat George Fleseriu, căruia i-a urmat Ioan Lungociu, ear acestuia i-a urmat Iacob Cornea, după care o funcţionat Georgiu Repede şi Moise Cindea ear de presinte functionează Ioan Crişan - venitul Congrual 351 coroane 6 fileri”[6]

         In anul 1810 alt incendiu distruge o bună parte din comună, oamenii

confruntându-se cu greutăţi deosebite din lipsă de hrană şi adăpost. O colectă publică vine în ajutorul sinistraţilor.

         În 1848 (după documentele din colecţia Muz.Brukental) au fost împuşcaţi 2 ţărani

din Bărcut, în Racoşul de Sus, deoarece aprovizionau gardiştii români participanţi la revoluţie.

         Un recensământ din anul 1857 evidenţiază 1054 suflete din care 298 români;

644 saşi, 112 alţii.

         Monografia satului, citată, menţionează:

- Comasarea din 1904 - căreia i se atribuie un caracter nedrept, planurile acesteia fiind întocmite de un inginer de la Sighişoara. Se pare că românii au fost nedreptăţiţi atribuindu-li-se pământuri îndepărtate de Sat şi de calitate mai slabă; - Reforma din 1920 - când au fost împroprietăriţi luptătorii din război (1914-1916. Pământul a fost împărţit din proprietatea cetăţeanului Merzer Ioan, 112 jugăre. O medalie, emisă de Ministerul Domeniilor, care aminteşte de această reformă se găsea în Colecţia Şcolii din Bărcut.

         Autorii monografiei menţionează că nici comasarea din 1904, nici reforma din 1920

nu au îmbunătăţit cu foarte mult situaţia economică a familiilor de ţărani. - Reforma agrară din 1945 - Au fost expropriate 111 familii şi au fost împroprietărite 165 familii. Împroprietăriţii au primit fiecare câte 8 jugăre de pământ, cei care nu aveau deloc, iar celor care aveau puţin au primit în completare până la 8 jugăre.*

         În 1950 s-a încheiat acţiunea de cooperativizare a agriculturii.
         În anul 1951 Bărcutul a fost electrificat iar în anul 1962 au fost

recondiţionate drumurile principale comunale.

      În perioada în care Bărcutul a fost comună avea o suprafaţă de 5.995 ha (arhiva

Sfatului Popular) şi era compusă din 2 sate: Bărcuti 3.662 ha şi Selişteat - 2.333 ha.

## [modifică] Populaţia

        Primul recensământ cunoscut, 1488, menţionează 50 de gospodării, 3 preoţi,

o şcoală şi o moară (probabil de vânt).

        Un alt recensământ, 1760, efectuat din ordinul generalului Buccov, menţionează:

• 38 familii ortodoxe, fără preot, fără biserică. • Recensământul din anul 1850 - 1105 persoane. • Recensământul din anul 1857 - 1880 - 1739 locuitori - 298 români; 644 saşi;

      112 alţii.

• Recensământul din anul 1920

      - 438 români

• - 635 saşi • - 15 maghiari • Recensământul din anul 1930 - 483 români • - 620 saşi • - 6 unguri • - 23 ţigani • Recensământul din anul 1941 - 310 români • - 658 germani • - 9 maghiari • - 240 ţigani • Recensământul din anul 1948 precizează 1263 locuitori • Recensământul din anul 1956 - 1132 locuitori • Recensământul din anul 1966 - 974 locuitori. • Recensământul din 15 martie 1966 menţionează pt. Comună (Barcuţ + Selişteat) 1.481 locuitori: 974 Bărcut - 507 Selistat. Densitatea pe Km2 este de 75,3 locuitori,iar pe vatra satului de 22 locuitori*

        Între anii 1946-1950, la grupa de vârstă 16-20 ani, monografia satului

înregistrează 30 femei şi 36 bărbaţi .

        Din punct de vedere etnic în anul 1968 monografia specifică:

• români = 472 • germani = 488 • maghiari = 14

        În perioada 1956-1966 se remarcă o mişcare amplă a populaţiei. De exemplu

anul 1956 figurează la rubrica naşteri cu 14 băieţi, 12 fete, total 26. Anul 1961: naşteri: fete 8, băieţi 3, total 11. Anul 1966: fete 4, băieţi 7, total 11.|}}

        Mortalitatea: 1956 - 14; 1961 - 11; 1966 - 7
        Naşteri: 1956 - 26; 1961 - 11; 1966 - 11.
        Căsătorii:

1956 - 12 -media de vârstă la Bărbaţi 29, femei 23 1961 - 4 -media de vârstă la Bărbaţi 27, femei 26 1966 - 5 -media de vârstă la Bărbaţi 27 ,femei 21

        Căsătorii încheiate între anii 1956-1967= 108 iar divorţuri 1956-1967 = 7.
        În perioada 1950-1992 a existat un mare număr de navetişti care se

deplasau zilnic din satul Bărcuţ, majoritatea spre oraşul Făgăraş, lucrând în industrie, Combinatul Chimic Făgărăş, OPRUC, sau în mica industrie şi transporturi iar o mică parte deplasându-se chiar mai departe(Braşov, Sibiu). În perioada următoare anului 1967 o bună parte din tinerii satului şi-au stabilit domiciliul în oraşul Făgărăş.

## [modifică] Situaţia economică

        Aşa cum menţionează  monografia  din anul 1966 cât şi realitatea

prezentă, în satul Bărcut activităţile cele mai frecvente sunt creşterea animalelor şi munca agricolă, iar păşunile întinse şi fâneţele creează în mod special condiţii pentru creşterea animalelor, vaci, bivoli, cai, precum şi animalelor de gospodărie: porci, găini, gâşte, curcani, raţe (mai rar din cauza lipsei apelor stătătoare).

        În anul 1948 satul Bărcut dispunea de 3.732 ha pământ, după cum urmează:

•796 ha paşuni şi islazuri •518 ha fâneţe naturale •739 ha păduri •1.431 ha teren arabil •50 ha pomi - livezi •52 ha vatra satului •143 ha terenuri neproductive •respectiv 45% paşunat şi 36 % teren arabil

        În anul 1950 au luat fiinţă două unităţi agricole (una la Selişteat iar alta la

Bărcut).Aceste unităţi sau unificat în anul 1962 având centrul administrativ la Bărcut. Astfel cooperativa agricolă figurează cu 566 membri, din care 483 participanţi efectiv la muncă.

        Se pare că necesarul forţei de muncă era asigurat în perioada respectivă de

localnici, cu excepţia campaniilor de întreţinere şi recoltare a unor culturi când temporar se angajează forţă de muncă zilieră sau sunt solicitaţi muncitori din fabrici pentru recoltare.

        În afara CAP-ului pe teritoriul comunei exista o fermă cu profil zootehnic şi

cerealier.

        Necesarul de unelte mecanizate era asigurat de SMT Agnita.
        Producţia cerealieră nu satisfăcea decât necesarul local şi obligaţiile faţă

de SMT. Nu erau valorificate cereale pe piaţa liberă în schimb erau valorificte animale sau produse cum ar fi: lapte, carne, lână, ouă, piei de animale.

        În anul 1967 este menţionată o suprafaţă totală a cooperativei agricole de:

• 1.520 ha din care: • 1404 ha - suprafaţă agricole • 867 ha - teren arabil • 94 ha - livezi • 441 ha - fâneţe • 1 ha păşuni

        Sunt menţionat ca soiuri rentabile: la grâu BENZOSTAIA şi BENZOSTAIA I; la orz:

CENAD 346; porumb boabe: hd 101; hd 98; cartofi: Merkur.

        În urma desfiinţării unităţilor mecanizate de Stat, perioada 1990-1992, în satul

Bărcuţ există la ora actuală 4 tractoare în posesia unor particulari, dar acestea nu permit prelucrarea mecanizată a întregului pământ arabil, ci numai în proporţie de 10%, preţurile pentru prelucrarea mecanizată sunt mari pentru veniturile băneşti mici ale gospodăriilor, iar lipsa de concurenţă, prin cererea mare de prelucrare mecanizată şi numărul mic de tractoare crează posibilitatea perceperii unor preţuri mult prea mari pentru operaţiile mecanizate, deasemenea calitatea lucrărilor efectuate rămâne la latitudinea posesorului de tractor. Majoritatea operaţiilor agricole se fac deci manual, recoltele nu sunt mari şi produsele obţinute astfel abia satisfac necesarul gospodăriilor.

## [modifică] Pomicultură

        Deşi clima este aspră din cauza nopţilor friguroase, a instalării târziu a

primăverii şi a venirii timpurii a iernii, este menţionată cultivarea sâmburoaselor cu producţii mediocre la ionatan, parmen auriu şi creţesc etc. Totuşi grădinile gospodăriilor particulare acoperă necesarul de fructe/gospodărie, pentru mere şi prune.

        Viţa de vie nu este cultivată decât în gospodăriile proprii deoarece instalarea

timpurie a anotimpului rece nu permite coacerea şi maturizarea frunctelor, deşi se pare, după denumirea unui loc “În vii” că au existat, cândva, culturi de viţă de vie.

## [modifică] Lucrări agricole

        Aratul se efectua în procent de 95% mecanizat (anul 1967), semănatul

100% la păioase, porumb 80% şi cartofi 50%.

       Lucrările de întreţinere a culturilor se efectuau mecanic în proporţii de 60%

porumb, 30% cartofi.

       Recoltarea mecanică 65%.
       Creşterea animalelor reprezintă în cea mai mare parte activitatea oamenilor.
       În anul 1967 existau la cooperativa agricolă:

• taurine 792 capete • ovine 2230 capete • porcine 182 capete • cabaline 100 capete iar în gospodăriile personale: • 197 taurine • 393 bubaline • 12 cabaline • 782 porci • 1533 ovine • 63 caprine • 297 stupi • 2895 păsări Siutaţia anului 1950 era următoarea: • bovine 491 • Ovine 788 • Bivoli 48 • Cai 60 • porcine 294 • păsari 1966 • stupi 82

## [modifică] Silvicultura

        Alături de numeroasele păşiuni şi terenuri agricole, pădurile reprezintă o altă bogăţie a satului Bărcuţ.
        În anul 1967 suprafaţa acestora era de 634 ha din care 50% stejar, 30%

fag, 20% carpen şi esenţe moi (plop, sălcii de pădure etc.). Anual se exploatau 30-40 ha (prin rărire). Materialul fasonat era explediat prin gara Agnita către beneficiari. Lemnul de foc era asigurat pe plan local (anual cca. 450 mc.)

        În prezent funcţionează pe raza comunei şi a satului Bărcuţ, Ocolul Silvic Făgăraş, Cantonul Silvic Bărcuţ. Ocolul Silvic cuprinde 18 cantoane şi 2 cabane de

vânătoare. Personalul ocolului desfăşoară şi activităţi legate de păstrare şi protejarea animalelor, cum ar fi îngrijirea şi confecţionarea de adăposturi pentru vânătoare, sărării, hrănitoare şi adăpătoare realizate pentru perioadele mai grele, geruri, zăpezi mari, secetă. Activităţile curente constau în:

        -Lucrări de plantare, care se desfăşoară primăvara. Totalul plantaţiilor de

20 ha se completează anual.

        -Toamna se număra efectivul puieţilor iar primăvarea se replantează -

se stropesc puieţii cu soluţii silvarom

        -Se efectuează de asemenea lucrări de degajare pentru ajutorarea plantaţiilor şi
    regenerarea naturală
         -Descopleşiri (se taie din jurul puietului buruienile, etc.)
         -Rărituri - pentru creşterea corespunzătoare.
         Există echipe de exploatare forestieră - 2.600 m.c. de exploatat/an.

Materialul extras este folosit fie de către populaţia locală iar lemnul de construcţie se vinde. Există gater pentru lemnul de construcţii ( Hârseni şi Felmer (12 km) sate apropiate). Activitatea este efectuată de 2o de angajaţi , pădurari, permanenţi şi de personal angajat cu ziua.

## [modifică] Fauna

         Din fauna răspândită în zonă fac parte: iepurele, ursul brun, cerbul carpatin,

căpriorul, mistreţul, lupul, vulpea, nevăstuica, jderul de copac, viezurele, dihorul, veveriţa. Păsări salbatice: cocoşul de munte (în zonele apropiate de munte), fazanul, raţa sălbatică, uliul găinilor , vulturul, lilieci, hoitarul (vultur pleşuv alb), uliul şorecar, uliul cenuşiu. În apropierea satului există deasemenea porumbelul sălbatic, vrabia, rândunica şi lăstunul. Începând din anul 1981 rândunica a devenit din ce în ce mai rară dispărând chiar pentru o perioadă de 4-5 ani. Ea a reapărut în zonă în urmă cu 2-3 ani dar în număr mai mic. Este posibil ca folosirea intensivă a pesticidelor şi ierbicidelor să fi dus la dispariţia sau micşorarea numărului lor, reapariţia datorându-se cantităţilor cu mult mai mici de pesticide şi ierbicide folosite pe terenurile agricole particulare unde cultivarea se efectuează mai mult natural. Un fenomen asemănător s-a petrecut cu licuricii care au dispărut pentru o perioadă destul de lungă (6-7 ani) şi au reapărut în număr mic începând cu anul 1995-l996.

        Materia primă lemnoasă din zonă poate asigura necesarul unei unităţi mici de

prelucrare a lemnului.

## [modifică] Industria

        Nu există, şi nu au existat, unităţi industriale mici sau mari.
        Există o moară care deserveşte satul şi satele învecinate (moară simplă).

## [modifică] Căile de comunicare, mijloace de transport

        Principalele căi de comunicare sunt drumurile judeţene şi comunale.
        Satul este legat printr-un drum judeţean de oraşul Făgăraş 25 km. şi de oraşul Agnita  35 km şi Sighişoara 36 km. Drumul spre Agnita şi Sighişoara se găseşte în

stare proastă de mulţi ani pe porţiunea Bărcut-Brădeni. Drumul spre Făgăraş s-a găsit în stare proastă până în anul 1995 când a fost parţial reparat acţiunea fiind în desfăşurare în prezent.

        Printr-un drum comunal satul, care aparţine acum de comuna Şoarş, se leagă de satul Seliştat. Drumul este în curs de reparare.
        În anul 1967 sunt menţionate cursele auto următoare: Dimineaţa, ora 4,  retur ora

14- -Bărcuţ - Agnita; 5,00 Selişteat - Bărcuţ - Făgăraş; 7,00 Sosire cursă Făgăraş- Bărcuţ-Sighişoara. După amiaza: Ora 13,30 Sighişoara - Bărcuţ - Făgăraş 18,00 Făgăraş-Bărcut-Selişteat 19,00 Agnita -Bărcut.

        Gara de cale ferată cea mai apropiată este în oraşul Făgăraş - 25 km. Alte staţii

de tren: Agnita 34 km (gara industrială), Sighişoara 35 km. Căi ferate nu trec prin sat.

        Din anul 1991- 1996 nu mai există autobuz sau cursă care să circule către satul Bărcut sau prin satul Bărcut. Prin defiinţarea autogării din oraşul Făgăraş o mare parte din satele din zonă au fost lipsite de transportul în comun. Accesul în sat se

face numai cu maşini particulare.

        Serviciile PTTR sunt asigurate de un oficiu poştal, prin oficul Făgăraş.

Poşta vine în sat odată pe zi, de la Făgăraş, excepţie făcând zilele de sărbătoare. Comunicaţiile telefonice sunt asigurate prin centrala Şoarş - legătura Bărcuţ pe o singură linie telefonică

    În sat există patru posturi telefoanice la oficiul PTTR, Şcoală, Magazin sătesc (care acum este particular) şi un post particular, acestea toate funcţionează pe un singur fir. În perioadele în care condiţiile climaterice sunt deosebit de aspre satul rămâne cu totul izolat.

Există dorinţa mai multor persoane particulare pentru instalarea posturilor telefonice ROMTELECOM dar până acum nu s-a dat curs solicitărilor. Instalarea de reţele telefonice ROMTELECOM ar aduce după sine posibilitatea introducerii reţelelor Internet, situaţie care, credem noi ar oferi o amplă deschidere spre cunoaştere şi comunicare.

## [modifică] Asistenţa sanitară.

         Asistenţa sanitară în anul 1967 era acordată de dispensarul din comună,

care funcţiona în două camere (1 cameră consultaţii şi 1 sală aşteptare). Nu exista casă de naşteri. Asistenţa sanitară era acoperită de circa Sanitară Brădeni (pe atunci| satul aparţinea din punct de vedere administrativ de judeţul Sibiu),

    de unde medicul se deplasa la punctul sanitar Bărcut, pentru consultaţii, săptămânal, atât la Bărcut cât şi la Seliştat.

Punctul sanitar era considerat corspunzător. Monografia menţionează în istoric existenţa unor boli contagioase ca: pesta, holera, malaria. Iar în prezent hepatita epidemică, bolile cardio-vasculare şi bolile reumatice sunt foarte răspândite cu atât mai mult cu cât populaţia satului este alcătuită mai mult din persoane în vârstă. În anul 1967 medicului de circumscripţie din Brădeni îi reveneau pentru îngrijire 4.200 locuitori.

       În anul 1996 asistenţa sanitară este acordată de dispensarul din com.

Şoarş şi de unităţile specializate din oraşul Făgăraş. În comuna Şoarş, (12 km) există un cabinet cu un medic care se ocupă şi de locuitorii satului Bărcuţ. Pentru cazurile de urgenţă se apelează la serviciile Salvării din oraşul Făgăraş. Naşterile au regim de urgenţă. Nu există Farmacie sau Punct farmaceutic. Nu a existat şi nu există nici acum asistenţă sanitară stomatologică decât în oraşul Făgăraş.

'''Învăţământ'''

                   În anul 1967 învăţământul primar se desfăşura în Comuna Bărcuţ  şi în satul Selişteat, existând localuri pentru Şcoala primară până la 8 clase şi personal specializat

Pentru copii de origine germană exista în 1967, în sat, şcoală primară în limba germană, asemenea un local al şcolii care aparţinea de Biserica Evaghelică, dar este foarte adevărat că numărul de copii de origine germană era cu mult mai mare, în prezent numărul acestora fiind de cel mult 6 copii. În prezent personalul unicei şcoli (învăţăîmânt desfăşurat în limba română, dar la cerere şi în limba germană, sau a oricărei alte naţionalităţi conlocuitoare) este alcătuit din 9 persoane, dintre care una cu studii superioare, două cu învăţământ de specialitate (Liceul pedagogic şi Seminarul teologic) iar restul suplinitori şi o femeie de serviciu.

    Copii din satul Selişteat sunt şcolarizaţi tot în satul Bărcuţ (localul şcolii din sat lor s-a deteriorat în timp şi nu a fost reparat sau recuperat). Ei faceau, în anul 1996, zilnic un drum de 7+7 km., perpedes apostolorum,  indiferent de condiţiile meteorologice existente, fie iarnă, fie primăvară sau toamnă. În timpul zăpezilor mari mulţi dintre copii din acest sat renunţau la şcoală, sau ajungeau extenuaţi şi cu mari întârzieri la cursuri. Drumul lor zilnic trece printr-o pădure unde în timpul iernii lupii ies adeseori la drumul mare.
    Fluctuaţiile de personal, care au loc an de an prin numirea altor suplinitori, ca şi lipsa de experienţă profesională, aduc după sine imposibilitatea creerii armoniei sufleteşti care este necesar să existe între elev şi învăţătorul său şi care se formează în timp, prin cunoaşterea celuilalt aducând după sine încrederea şi respectul necesare procesului de învăţământ, prin continuitate creinduse o punte de comunicare afectivă între elev şi învăţător/profesor. Este puţin probabil ca personal specializat din afara satului (mai ales absolvenţi de facultate) să consimtă să se stabilească în sat şi să profeseze îndelung. Soluţia ideală, credem noi că ar fi, specializarea personalului existent care  consimte să rămână în sat. Acest lucru ar oferi două avantaje, unul al unui sistem de învăţământ calificat şi cu rezultate bune asupra copiilor şi nivelului de şcolarizare,  al doilea retribuirea corectă, conform experienţei, a personalului didactic, obţinerea  gradelor didactice superioare de către profesorii care oricum prestează această muncă an după an, dar rămânând sub statutul de suplinitori pimesc o retribuţie derizorie. Într-una dintre camerele şcolii funcţionează şi o grădiniţă, cu o educatoare.

În anul 2003 Ministerul Învăţământului împreună cu Primăria locală au dat în folosinţă noul local al şcolii din Satul Bărcuţ. Scoala, cu o arhitectură rustică modernă îndeplineşte condiţiile necesare desfăşurării în bune condiţii a procesului de învăţământ. Ministerul Invăţământului a rezolvat problema transportului elevilor şi profesorilor prin utilarea şcolii cu un autobuz. Astfel se înlesneşte şi accesul elevilor din satele vecine la noua şcoală.

                  Comerţ, aprovizionare, servicii

                   Monografia menţionează (1967) un magazin sătesc aprovizionat săptămânal din oraşul Făgăraş având ca suprafaţă 76 mp şi un Bufet cu o suprafaţă 40 mp.

                   Volumul mărfurilor atingea cifra de 1.146.739 lei- magazin mixt şi 320.581 lei- bufet.

• Prestări de servicii: cizmărie 37.446 lei

                   Croitorie: 12.177 lei

                   Cojocărie: 10.126 lei

• La prestări industriale se menţionează 21.951 lei zugrăvit.

                   Nevoile de schimb sau vânzare-cumpărare erau şi sunt şi în prezent asigurate de piaţa din oraşul Făgăraş

                   În anul 1995 în sat există 3 magazine alimentare şi 3 baruri-bufet particulare. Magazinele acoperă parţial nevoile locuitorilor, dar lipsa unor magazine specializate ca: magazin confecţii bărbaţi, femei, copii, magazin unelte agricole - fierărie - electrice, magazin alimentar complex, Pâine, Farmacie (Punct farmaceutic), magazin încălţăminte se face pe deplin simţită.

                   Este puţin probabil ca intreprinzătorii particulari să înfiinţeze asemenea reţele de vânzare, complexe, din lipsa mijloacelor de transport. Pe de altă parte există nevoia unor astfel de produse, care totuşi se pot cumpăra din oraş cu condiţia să existe mijloace de  transport. Nu mai există la ora actuală meseriaşi care să asigure serviciile de cizmărie, croitorie, frizerie, cojocărie. In sat funcţionează doua puncte de colectare a laptelui pentru industria de specialitate.

                   În anul 1996 cumpărarea Pâinii zilnice, este încă o problemă pentru satul Bărcuţ. De cele mai multe ori aceasta este preparată în gospodăriile particulare, în cuptoare special construite, dar lucrul acesta necesită un efort mare pentru locuitori deoarece arderea cuptoarelor se face cu lemne. Se prepară 7-8 pâini de casă având fiecare cam  2 kg. În acelaşi mod se prepară cozonacii sau plăcintele pentru sărbătorile mari: Crăciun, Paşti, Rusalii. Deşi acesta este modul tradiţional de alimentaţie, în perioadele în care lucrările agricole ce trebuiesc efectuate sunt numeroase şi mai ales grabnice, cumpărarea pâinii este o necesitate.

                   Magazinele existente se aprovizionează cu pâine de la Brutăria comunei Şoarş sau din oraşul Făgăraş, dar aprovizionarea este periodică, nu zilnică, şi există în felul acesta perioade de criză sau perioade în care pâinea vândută este deja veche. O pâine intermediară de 800 gr. ajunge la preţul de 2.100 lei (ian. 1997). Există perioade în care lipsesc din magazine: făina, uleiu, zahărul iar posibilitatea cumpărării din alte magazine lipseşte din cauza absenţei mijloacelor de transport.

           Dotări socio-culturale şi înzestrări tehnico-edilitare

           În anul 1967 existau în Bărcut:

• Sediul Sfatului popular

• Sediul Cooperativei agricole de producţie

• Şcoala se desfăşura atât în comuna Bărcuţ cât şi în satul Selişteat.

• Existau două cămine culturale, unul al populaţiei de origine germană, iar altul al românilor.

                   În anul 1967 la Scoala generală de 8 ani învăţau 170 elevi în 10 săli de clasă, iar la Seliştat exista o şcoală cu 4 clase unde învăţau 35 de elevi.

                   Satul dispunea în anul 1967 de un cămin cultural şi un aparat de proiecţie cinematografic cu ajutorul căruia săptămânal se făcea proiecţia unor filme existente pe piaţă. Exista o bibliotecă situată în localul grădiniţei. În acelaşi local mai funcţionau 2 săli de clasă, iar în căminul cultural funcţionau altele.

                   Căminele culturale erau dotate cu televizor şi aparat de radio.

                   Ca veche aşezare satul Bărcut are două monumente istorice de valoare:

• 1. Turnul de apărare construit în secolul XII aproximativ XIV.

• 2. Pe dealul Dorobeş există 7 morminte de eroi ai nemului căzuţi în războiul de eliberare 1916-1918. Ele nu sunt împrejmuite sau întreţinute dar au rămas în istoria nescrisă a satului. De asemenea în Tânărog, la ieşirea din sat, înspre satul Retiş, există un mormânt de erou al neamului unde în fiecare an de Ziua Eroilor preotul satului împreună cu sătenii merg pentru a cinsti amintirea eroului căzut în luptă.

• Satul este consemnat de Camil Petrescu în romanul său “Ultima noapte de dragoste, întâia noapte de război” deoarece aici au avut loc lupte aprige, iar Camil Petrescu a participat la una dintre aceste lupte împreună cu unitatea sa, descriind lupta, apoi, cu o deosebită artă literară.

                   A mai rămas încă în istoria nescrisă a satului această lupta dusă pe dealul numit astăzi “Dealul Neamţului” unde armata română a obţinut o victorie strălucită datorată posibilităţilor strategice oferite de relieful puţin cunoscut de armata germană. Se pare că aici între dealuri exista un loc mlăştinos şi o unitate a  armatei germană a fost atrasă în acest loc unde pur şi simplu s-au prăbuşit în mlaştină cu întreaga dotare alcătuită din armament greu (tancuri, blindate). Locul este acum înălţat în urma depunerilor de pământ şi poartă numele de “Dealul Neamţului”.

                   Electrificarea satului s-a desfăşurat între anii 1949-1951, fiind electrificate 196 gospodării.

                   Între anii 1952-1953 satul a fost radioficat funcţionând un număr de 120 difuzoare , în anul 1967, staţia de amplificare fiind localizată în satul Lovnic. În prezent staţia nu mai funcţionează.

                   Alimentarea cu apă potabilă se făcea atât în anul 1967 şi se face şi în prezent din fântâni. Există 315 fântâni. Nu există canalizare.

                   Încălzirea caselor se face cu lemne  asigurate din pădurea comunală (1967-1996). La ieşirea din satul Bărcuţ înspre satul Retiş există zăcăminte de gaze naturale şi o sondă pentru exploatare care ar putea asigura nevoile locale. Există aprobarea intreprinderii de resort ROMGAZ din Mediaş, şi se aşteaptă aprobarea şi ajutorul financiar al Guvernului, pentru introducerea reţelelor de gaz metan  în gospodării, dar lucrările nu au demarat încă din lipsa fondurilor necesare.

Oamenii speră ca viaţa lor să se îmbunătăţească în acest fel şi munca în gospodărie să fie mult mai uşoară, pe de altă parte cei mai bătrânii se tem de accidente sau neglijenţe care ar putea produce acidente. De asemenea ar exista şi posibilităţi mai mari pentru dezvoltarea micii industrii locale. Muţi tineri afirmă că în situaţia în care ar avea locuri de muncă în sat ar rămâne acolo fără nici o discuţie. Ei manifestă şi spirit de iniţiativă şi optimismul caracteristic vârstei dar în schimb sunt cu totul şi cu totul lipsiţi de mijloacele financiare adecvate visurilor şi planurilor pe care şi le fac.

                   În 1967 existau un număr de 574 locuinţe cu o suprafaţă de 15.164 mp. În perioada 1948-1967 au fost construite 42 de case noi, de asemenea s-au efectuat reparaţii la casele vechi. Acestea au fost posibile fie din fonduri proprii, fie prin credite cu dobânzi mici acordate de către Stat.

                   În anul 1996 situaţia este cu mult diferită, numeroase case, au fost părăsite, timpul punându-şi amprenta duroros asupra lor. Multe dintre ele se sprijină într-o rână, nu mai au uşi, ferestre şi zac într-o decădere vrednică de plâns. Ele nu-şi merită soarta şi poate şi-ar găsi repede stăpâni dacă posibilităţile materiale ale oamenilor, şi în special ale tinerilor, ar fi mai bune şi dacă satul ar oferi posibilităţi de muncă şi condiţii confortabile de trai. Prin introducerea gazelor naturale în locuinţe, de exemplu, comfortul acestora ar putea ajunge, cu eforturi financiare deosebite,  standardele celor de la oraş (încălzire centrală, apă curentă, apă caldă) condiţii pe care concepţia modernă de viaţă le pretinde netăgăduit. Informaţiile diverse oferite de televiziune, radio, reţele de comunicaţie şi informaţie oferă tinerilor imaginea casei civilizate, cu grădină şi piscină, televizor color, gestionarea fermelor cu ajutorul calculatorului, agricultură subvenţionată de Stat, ultra-mecanizată, în vreme ce realitatea vieţii sale de zi cu zi este ligheanul cu apă încălzită pe soba cu lemene şi munca manuală a pământului. Trebuie să recunoaştem că între una şi cealaltă este o diferenţă imensă. Mulţi tineri din sat sunt practic obligaţi să plece la oraş unde locuiesc în “gazdă” , plătesc preţuri imense pentru o cameră, şi cei mai mulţi lucrează câteva luni pe an în Italia, Germania, Franţa unde efecatuează orice gen de muncă (de multe ori servicii care în străinătate sunt mult mai bine plătite), pentru a obţine valuta mult râvnită cu care se pot cumpăra multe.

Trebuie precizat că în general în mediul rural atât încălţămintea cât şi îmbrăcămintea se uzează într-un ritm rapid. Noroaiele, bolovanii, fluctuaţiile de temperatură rece-cald cât şi specificul muncilor desfăşurate fac încălţămintea inutilizabilă în timp scurt. Acelaşi lucru se întâmplă cu îmbrăcămintea. Cum preţurile la încălţăminte şi îmbrăcăminte sunt mari, de multe ori calitatea îndoielnică, iar veniturile în bani ale sătenilor sunt minime (de la o pensie (un caz de excepţie) de 8.000 lei CAP la 181.000 lei pensie IAS (decembrie 1996)), cum produsele obţinute în gospodărie sunt achiziţionate la preţuri minime (1.000 lei/1 kg. lapte - care ajunge, după prelucrare, la vânzare la preţul de 3.500 lei (“Trei ciobănei” lapte pasteurizat furnizat de o fabrică de lactate din zonă)). Produsele obţinute toamna după recoltat nu depăşesc necesarul gospodăriilor, în situaţia aceasta puţine iau calea pieţelor. De altfel nu există o reţea bine organizată de achiziţionare a cerealelor, sau a lânii, pieilor de oaie etc. Când şi când apare câte o maşină şi se zvoneşte că se cumpără grâiu, piei, sau lână. O bună sursă de venituri, în anii buni, o reprezintă sfecla de zahăr, achiziţionată de fabrica BOD. Plata se face în zahăr, modalitate preferată de majoritatea, sau în bani. Fabrica oferă posesorilor de contracte sămânţă selecţionată. Cu toate acestea dacă reţinem că operaţiile cele mai grele se fac manual (semănatul, răritul, plivitul, săpatul, recoltatul) iar transportul până la baza de achiziţie revine tot în seama lucrătorului agricol (şi este mult costisitor!), munca este peste măsură de grea iar câştigul minim.

                   În anul 1967 monografia prezintă următoarea situaţie: venituri 4.015.976 lei.

• Venituri din agricultură. 2.248.557 lei.

• Pensii: 349.419 lei.

• Salarii: 1.428.000lei.

• Venituri toale gospodării ţărăneşti pe comună (Bărcut + Selişteat) 2.381.340 lei.

Venituri medii pe gospodării ţărăneşti: 5.265 lei, iar cele porvenite de la CAP: .2.881 lei.

• Cheltuieli culturale anul 1965 = 92.713 lei

• 62,60 lei/ locuitor; 172 lei/familie.

                   Din contribuţia populaţiei în scopuri social-culturale sau cheltuit 25.940 lei. Deci 17,50 lei/locuitor; 48,50 lei/familie.

• Număr intelectuali ( învăţători, profesori, ingineri, medici etc.) care îşi desfăşoară activitatea în comună (1967):21. Număr meseriaşi pe profesii care-şi desfăşoară activitatea în comună (1967)[7]:53

                   Sporturi preferate: volei, tenis de masă şi şah iar bătrânii obişnuiau Duminica după-amiază să se adune în spatele căminului cultural unde exista un teren cu instalaţia necesară pentru Popice (Cheghele) sau masă pentru jucat cărţi. Nu exista bază sportivă. Nu existau cotizaţii, mişcări sportive nici fonduri pentru crearea unei baze sportive, cu atât mai puţin în prezent.

• Viaţa spirituală. Tradiţii. Obiceiuri.

                   Satul Bărcuţ este o aşezare specifică zonelor submontane, respectiv Ţara Făgăraşului. Privit de pe cea mai mare înălţime satul Bărcuţ are cu adevărat formă de barcă. Pornind de la intrarea în sat şi urmărind drumul principal care merge către satul Retiş împreună cu uliţele satului şi casele aşezate de o parte şi de alta  a lor ele crează în plan o formă de barcă cu vâsle şi câteva valuri unduind. Nu ştim dacă este numai o coincidenţă sau denumirea este strâns legată de imaginea aceasta pe care satul o oferă când este privit de sus.

                  Gospodăria (curtea) în satul Bărcut este alcătuită din Casă, Căsuţă, Şură, Şop, acareturi. Curtea delimitată este alcătuită din trei părţi, Casa cu spaţiul de locuit, curticica unde se găsesc acareturile, grădina de legume continuată cu livada de pomi fructiferi.
    Construcţiile, în special locuinţele sunt realizate din piatră şi cărămidă, au fundaţii solide şi adânci  (3-5 m) din piatră de râu, iar zidurile din cărămidă. Casele sunt înalte, cu ziduri groase şi ferestre de cele mai multe ori mici, dotate  cu tăblii de lemn care reprezintă un mijloc sigur de apărare împotriva frigului sau a vânturilor puternice. Acoperişurile în patru ape sunt efectuate din lemn şi ţiglă (olane) din pământ ars. Casele au un aer de “mică cetate”. Ogrăzile sunt largi şi ferecate cu garduri înalte de zid în vreme ce grădinile aşezate în prelungirea curţilor nu au garduri aproape deloc. Casa strămoşească este alcătuită în cele mai numeroase cazuri din două încăperi, tinda şi camera dinăinte. Principala încăpere a casei, tinda, este locul în care se situează vatra casei, deşi specifice satului ardelean sunt vetrele care încălzesc ambele camere, soba fiind situată în zidul despărţitor al camerelor sau într-un spaţiu special lăsat liber astfel încât vatra se află în  tindă, iar spatele cuptorului în camera din faţă. În tinda casei se desfăşoară în cea mai mare parte activitatea zilnică a familiei. Gătitul, spălatul, mesele de peste zi. “Camera dinăinte” este camera cea mai bună, în care sunt invitaţi oaspeţii casei, sau este folosită la evenimentele familiei. Orientarea locuinţelor se face fie de la răsărit spre apus, fie de la apus la răsărit, în raport cu situarea faţadei, care se află la drum.

                   Specific casei ţărăneşti româneşti din podişul Transilvaniei este semnul Crucii aşezat la mare cinste pe faţada casei. El dovedeşte deplina încredere în ajutorul lui Dumnezeu pe care ţăranul român ardelean nu a părăsit-o nici în vremuri de restrişte pentru credinţa religioasă din ţara noastră şi mândria lor de a se declara deschis şi pe faţă creştini. Orice sat ardelean stă mărturie acestui lucru pentru că puţini sunt cei ce în anii comunismului şi-au scos crucea de pe casă. De altfel, indiferent de vremurile care au fost, nu a fost lăsată Duminică de către Dumnezeu în care ţăranul român ardelean să nu fie prezent la Biserică (dacă nu toţi, majoritatea).

Legătura omului cu Biserica este atât de strânsă încât tot ceea ce s-a creat ca valoare spirituală şi materială are o netăgăduită legătură cu aceasta.

Societatea sătească Românească, este alcătuită în jurul Bisericii Ortodoxe române, cultivând ideea de întrajutorare reciprocă.

Căminul Cultural românesc este construit şi întreţinut de comunitate, prin intermediul Bisericii ortodoxe, pe lângă Biserică. De asemenea autoritatea morală, în satul ardelean, s-a păstrat neatinsă, tot în sânul Bisericii. Singura valoare de netăgăduit pentru omul de rând este morala creştină, considerată ca scală de valori în jurul căreia se reunesc, consideră şi reconsideră dealungul timpurilor, toate valorile general umane. Este însă adevărat că în timp, în funcţie de factorii economici, politici şi influenţele culturale diverse, de integrarea şi adaptarea la vremuri şi mediu, au existat modificări în concepţia generală, mentalităţile devenind uneori intens materialiste, alteori tinzând spre spiritualizare, uneori cu tendinţe de ultramodernism, alteori intens tradiţionaliste, în funcţie de zonele vulnerabile create de istorie sau de necesităţile primordiale individuale.

    În prezent o parte din generaţia tânără prezintă tendinţe ultramoderniste, de multe ori imitând valori de împrumut, care nu rare ori se dovedesc a fi false, sau inadaptabile principiilor şi  mătcii spirituale tradiţionale. Ca urmare ele nu sunt profund asimilate şi asimilabile, rămânând doar la nivel de reprezentare şi pierzându-se repede, cel mai adesea după întemeirea unei familii care aşezată la locul său păstrează forme ale modernismului dar devine clasică şi tradiţională odată cu reaşezarea noilor valori ale nucleului(cuplului). Educaţia tradiţională a copiilor a dovedit întotdeauna respect pentru valorile morale creştine specifice  spiritalităţii satului şi  poporului nostru. Cele Zece Porunci înscrise pe Tablele lui Moise,  rămân carta universală a bunului simţ şi reprezintă modalitatea cea mai simplă de locuire armonioasă a comunităţii, fie săteşti, fie orăşeneşti, modalitate de împăcare cu sine şi cu lumea din jur, deci cale spre armonia spirituală a omului. Dar, la nivel de individ, apar contorsiuni ale perceperii valorilor şi de aici deviaţii de la morala universală, morala creştină, care dacă apar la unul dintre părinţi intervin în educaţia copilului fiind preluate şi reprezentând falsa zidire, sau falsele valori percepute drept altceva decât sunt.. Generaţiile vârstnice opun ultramodernismului celor tineri, ultratradiţionalismul şi păstrarea cu tenacitate a valorilor bine cunoscute, poate dintr-o înţelepciune adusă de experienţa de viaţă. Totuşi nu există conflicte grave între generaţii. Se pare că este firesc generaţiilor tinere să nege valorile tradiţionale pentru ca îndepărtându-se de ele să revină, dar abordându-le dintr-un alt punct. Aşa cum tot atât de firesc este ca generaţiile vârstnice să-şi apere propriile valori şi mentalităţi, justificate de reuşita în istorie.

                   Societatea Sătească, este constituită prin consimţământ individual şi funcţionează având ca sediu  Căminul Cultural. Acesta este alcătuit din două încăperi, una foarte mare folosită ca sală de mese pentru nunţi, botezuri, înmormântări, sală de dans pentru Baluri (Balul Crăciunului, Balul Bobotezei, Balul Însuraţilor, Balul tinerilor etc. ), sală pentru întrunirile şi şedinţele comunităţii şi o încăpere mai mică folosită ca bucătarie şi cămară,  dotată cu inventar reprezentat de vase, veselă, tacâmuri, feţe de masă, necesare evenimentelor deosebite din viaţa oamenilor. Aceasta este numai una dintre modalităţile în care oamenii înţeleg să se ajute între ei, atunci când orice individ are nevoie de mai mult ajutor, la necaz şi bucurie. Inventarul Căminului Cultural este susţinut prin cotizaţii anuale iar întreţinerea, repararea sau adăugarea unor noi construcţii se face prin înţelegere, prin fonduri speciale sau din fondurile donate de oameni la  Biserică, în scopul propus.

                   În secolele XVIII-XIX atât în satul Bărcuţ cât şi Selişteat existau familii de olari localnici care realizau obiectele de gospodărie specifice necesare locuitorilor. Existau de asemenea numeroase familii de tâmplari care fabricau mobila tradiţională (laiţe, lăzi de zestre pictate, coastăne ).

Mobilierul tradiţional specific unei locuinţei era alcătuit pentru camera “din faţa” din:

¨ -laiţă de lemn, cu spătar din lemn sculptat, geluit, pictată cu flori colorate. Aceasta era (şi uneori mai este) folosită în timpul zilei ca banchetă iar seara pentru dormit împreună cu strijacul de paie;

¨ -ladă de zestre (aceasta împreună cu întreg mobilierul era de cele mai multe ori zestrea miresei), din lemn, pictată, în care se păstrau odoarele casei, feţe de masă brodate, covoarele înflorate ţesute în război, ştergarele ţesute, odoarele sau obiectele de familie preţioase, fie prin valoarea materială, fie prin cea spirituală sau afectivă, hainele bune, respectiv costumul tradiţional (folosit Duminica la Biserică, la nunţi, botezuri şi la înmormântare).

¨ - coastăn cu două uşi, pictat cu flori;

¨ - poliţar pictat cu flori, alcătuit din ladă cu două uşi şi deasupra poliţe cu rafturi pentru farfuriile şi cănile înflorate.

¨ - masă cu scaune.

                   Desenele ce se realizau pe mobilier erau în culori vii, verde pentru ramuri şi frunze, roşu şi albastru pentru flori, numeroase nuante de roşu până la maron şi nuanţe naturale de verde şi galben. Desenele îmbinau armonios naturaleţea frunzelor şi florilor cu  şerpuirea spiralată, plăcută ochiului, a ramurilor. Ele dovedeau respect şi dragoste pentru frumos, un spirit armonios, curat, vesel şi integrarea armonioasă şi necondiţionată a omului cu mediul înconjurător. Din punct de vedere al tehnicii de execuţie există o deosebire semnificativă  faţă de mobilierul cu flori pictate de origine germană, care are la bază un grund care pregăteşte lemnul pentru pictură. Pictura pe mobila ţărănească românească este executată direct pe materialul lemnos, geluit, având în schimb vopselele, (obţinute din elemente naturale), elaborate, amestecate cu substanţe absorbante şi cu priză rapidă pe materialul de bază. Pictura este naivă şi aproape de fiecare dată prezintă modele florale stilizate şi prezentate în culori pastelate.

                   Specifice zonei sunt covoarele înflorate în două culori (îţişoare), ştergarele de in, sau in amestecat cu bumbac, simple cu bordură colorată, sau cu flori alese (meşteşugul aproape s-a pierdut, numai câteva femei foarte bătrâne îl mai cunosc) bordate şi cu “cipcă” (dantelă lucrată manual)

                   Nelipsite din gospodăria ţărănească şi puse la loc de cinste pe peretele dintre ferestre, împodobite cu ştergare brodate sau ţesute cu flori colorate,  specifice întregii zone, sunt icoanele pictate pe sticlă, cu imagini din  Sfântă Evanghelie sau reprezentând chipuri ale Sfinţilor Părinţi, dar la loc de cinste au fost întodeauna domnitorii Stefan cel Mare (pe care în prezent Biserica Ortodoxă îl cinsteşte între Sfinţii săi), Mircea cel Bătrân, Sfântul Martir Constantin Brâncoveanu şi fii săi, Mihai Viteazul şi Domnul Cuza Vodă. De altfel la Mânăstirea Sâmbăta de Sus s-a dezvoltat o adevărată Şcoală de pictură pe sticlă reprezentând scene din istoria românilor sau din istoria creştinismului. Icoana cel mai des întâlnită în casele oamenilor estea cea a “Dreptului Judecător”.

## [modifică] Portul popular

                   Portul popular în satul Bărcut este specific zonei Ţara Făgăraşului cu influenţe importante de pe Ţara Oltului. El este, sau mai bine zis era, confecţioanat în gospodărie de către femei. Piesele de blană sunt confecţionate de cojocarii ţărani. El este realizat atât din materiale confecţionate acasă (postav ţesut din lână, în război), cât şi din materiale cumpărate din comerţ cum ar fi barşonul (catifeaua).

                    Portul popular românesc pentru Băieţi, Bărbaţi* :

¨ 1. Cămaşa albă cu pui, despicată la gât cu guler bentiţă îngust închis în faţă, cusut cu puişori jur-împrejur. Cămaşa este jurată la poale şi cu binduri cusute (manşetă) , făcută în 4 clini, lungă, încinsă cu brâu sau şerpar bătut cu ţinte şi flori cusute..

¨ 2. Cheptar din blană de miel, alb, cusut cu motive florale. În cusături predomină culorile negru, roşu, albastru şi iniţiala purtătorului apare cusută pe piept în partea stângă.

¨ 3. Cioareci, din postav alb ţesut în casă. Aceştia sunt făcuţi în clini strâmţi pe picior şi se poartă cu brăcinar în talie.

¨ 4. Cizme de box , cu tureacul tare, negre, înalte până la genunchi.

¨ 5. Frijură, haină de postav negru sau gri, cu guler de miel sau cusături.

¨ 6. Căciulă de miel negru sau gri, astrahan. Băieţii de la Crăciun până la Bobotează poartă la căciulă o Vrâstă, făcută din iederă împodobită cu flori din pânză de diferite culori, de cele mai multe ori trandafiri sau boboci de trandafiri şi cu oglinjoare tăiate în diferite forme (romb, pătrat) . În restul anului căciula se poartă cu vârful îndoit spre dreapta.

Portul popular românesc pentru Fete, femei tinere.

¨ 1. Iie cu şinoare, din pânză de casă, încreţită la gât cu o bentităţ îngustă cusută cu pui, încheiată pe partea stângă. Pe mâneci câte 3 şinoare lungi cusute cu arnici negru, pe lângă ele 4 şiruri mici cusute cu pui de arnici negru cu mici puncte colorate (roşu, galben). Mânecile sunt prinse cu fodori şi au volan tivit cu danteluţă îngustă, lucrată manual din arnici negru. La piepţi sunt cusute şiruri scurte, până în talie, la fel ca pe mânecă.

¨ 2. Poale din pânză albă, plisată, ajurate la poale, cusute cu aţă albă.

¨ 3. Laibăr scurt din catifea sau postav negru fin, cusut pe piept de jur - împrejur cu flori negre de mătase şi mărgeluţe negre sau albe.

¨ 4. Cătrinţe din postav negru, cusute cu mătase neagră şi mărgele. Cătrinţa din faţă are ciucuri din mătase neagră la poale şi dantelă pe părţile laterale. Cea din spate are dantelă de jur împrejur.

¨ 5. În talie încinse cu tricolor înodat cu fundă în partea stângă.

¨ 6. Jachetă trei sferturi din postăvior, neagră sau gri.

¨ 7. Gheată de box cu tureacul lung, cu şireturi şi cu toc potrivit (4-5 cm.), ciorap negru de bumbac.

¨ 8. Cârpă neagră de satin cu ciucuri împletiţi din mătase neagră, legată la spate.

Portul popular românesc pentru Femeile bătrâne.

¨ 1. Rochie - fustă largă, încreţită în talie, din lânică sau păr (stofă subţire aspră) neagră; peste ea şort (negru, belumarin, maro) de mătase.

¨ 3. Iie cusută cu arnici negru cu pui mărunţi pe mâneci şi pe piept, cu fodori la mână, încreţită la gât, închisă într-o parte.

¨ 3. Laibăr de catifea neagră cusut cu flori de mătase neagră, cu guler şi rever.

¨ 4. Jachetă neagră de postav, lungă, cu guler şi manşete de barşon (catifea).

¨ 5. Ghete cu tureac lung, negre.

¨ Iarna atât bărbaţii cât şi femeile poartă zeche de postav negru de casă, lungi până în glezne. La femei acestea sunt cusute cu arnici negru la buzunare, manşete şi poale.

¨ 6. Femeile poartă cârpă neagră cu ranţe (ciucuri), legată în faţă.

Obiceiuri de nuntă la românii din sat.

                   După ce se stabileşte data nunţii de către familia mirilor, cu o Duminică înainte (o săptămână) “se cheamă la nuntă”. Una dintre rudele mirilor se duce şi face invitaţia la nuntă. Invitaţiile se repetă şi în ziua de Miercuri. Joia de la fiecare casă din sat “se duce la nuntă”. Întrega comunitate participă la pregătirile de nuntă, contribuţia constând în alimente şi ajutor pentru multele şi diversele treburi necesare pregătirii de nuntă.

Pentru “dusul la nuntă” se pregătesc într-un coş: 1 varză murată, un os de zamă, carne, o găină - cocoş, un borcan cu smântână, o oală cu lapte, ulei, zahăr. Coşul este dus la casa unde se face nunta. Tot joia rudele mirilor se adună să ajute gazdele la coptul pâinii şi al cozonacului. Ziua de Vineri este rezervată preparării tăiţeilor pentru supă. Sâmbăta se taie găinile şi se fac lipiile de nuntă (aluat de cozonac copt pe vatră, uns pe deasupra cu smântână, ou şi zahăr). Ajutorul se oferă, după gradul de rudenie, la ambele case ale mirilor, rudele mirelui la casa mirelui, iar rudele miresei la casa miresei. Familia care termină prima porneşte cu alai şi muzică spre cealaltă casă, pe drum se fac strigături, se îmbracă un “mire” şi o “mirească” , cu ffeţele acoperite care sunt duşi cu alai şi strigături, cu alte cuvinte o alegorie comică a zilei care urmează. Cei vizitaţi îi omenesc cu rachiu , se dansează două - trei dansuri. Mai târziu, după ce termină şi cealaltă familie pregătirile pentru nuntă, vizita este întoarsă cu acelaşi ritual, plăcinte, rachiu, dans.

                   Duminica la casa naşului se face “steagul de nuntă”, trunchiul unui brad tânăr este împodobit cu: năfrămi cu flori colorate şi cu ciucuri, flori. Steagul este dus de cavalerul de onoare şi  dealungul întregii procesiuni cavalerul cu stagul merge înaintea nuntaşilor. Naşii şi cavalerii pornesc spre casa mirelui care înainte de a ieşi pe uşă cere “iertare”  de la părinţi şi primeşte binecuvântarea acestora, după care împreună  merg la casa miresei. Mireasa, care a fost îmbrăcată şi gătită de domnişoarele de onoare, este ascunsă după un covor împreună cu alte fete. Mirele trebuie să ghicească care este aleasa inimii lui. Naşul este cel care cere mireasa de la părinţi şi le mulţumeşte acestora pentru felul în care au crescut-o.  Fata se desparte cu lacrimi şi sărutări de familia părintească, după ce a primit iertare şi binecuvântare. Alaiul porneşte spre Ofiţerul stării civile naşul conducând mireasa, iar naşa mirele. De acolo alaiul porneşte spre biserică. Pe drum sătenii leagă “porţi” (simbolizănd greutăţile vieţii, opreliştile ), alcătuite din covoare ţesute şi basmale înflorate, aduc găleţi pline cu apă pentru ca noilor căsătoriţi să le fie viaţa îmbelşugată. Naşul plăteşte trecerea la fiecare poartă şi suportă strigături despre defectele sau calităţile sale. După slujba de cununie, după cavalerul cu steagul de nuntă mirii ies împreună, se aruncă deasupra lor boabe de grâu şi bomboane. În urma lor ies naşii , apoi “pocânjăul” (omul naşului, sau invitaţii de onoare ai naşului), apoi cavalerii cu domnişoarele şi apoi întregul alai. După ce ies din biserică mirele împreună cu mireasa şi naşii cu rudele mirelui merg la casa părinţilor mirelui unde urmează masa de nuntă. Rudele miresei merg la casa părintească a miresei unde urmează după scurtă vreme să vină împreună mirele şi mireasa. Darurile făcute tinerilor căsătoriţi se duc la casa mirelui chiar de către rudele miresei.

                   După masa festivă alaiul merge la căminul cultural unde se dansează. Seara mesenii se întorc fiecare fie la casa mirelui, fie la cea a miresei pentru a cina. După aceasta se dansează la căminul cultural toată noaptea.

                   Lunea, dis de dimineaţă există obligaţia ca nuntaşii să se adune din noupentru a consuma până la ultima picătură toate bucatele pregătire. Cei care zăbovesc dormind sunt legaţi cu funii şi duşi cu căruţa (iarna cu sania) în zarvă mare şi cu alai. Dimineaţa se mănâncă “zamă acră” preparată din bucăţi de carne rămase după pregătirea celorlalte bucate, sarmale , friptură care au rămas de la mesele din ziua precedentă. Se dansează până seara după care nuntaşii se duc la casele lor.

                   Armindenii.

                   Un alt obicei popular răspândit este cel al Armindenilor. În Sâmbăta dinaintea Rusaliilor (Sfânta Treime) feciorii se duc în pădure şi aduc pomişori tineri de tei sau mesteacăn. Seara pe întuneric, şi pe ascuns, îi plantează în faţa caselor în care locuiesc fete, sau în faţa casei alesei inimii. A doua zi Duminica, după slujba de la biserică, băieţii merg în vizită  la casele fetelor unde primesc prăjituri şi rachiu - sau “beau armindenii”, se danseaze şi se spun poveşti.

¨ Comunitatea săsească

                   În satul Bărcuţ mai există astăzi 28 persoane de origine germană, 18 vârstnici, dintre care două peste 70 de ani, 10 copii din familii mixte, care se declară saşi (cetăţeni de origine germană)
                   Comunitatea este organizată pe lângă Biserica Evanghelică din Făgăraş, există biserică în sat construită în 1375 (arhiva bisericii) turnul mare construit în 1280. Denumirea nemţească a satului este Brigitenau. Monografia satului menţionează în trecut peste 600 familii de orgine germană, până în anul 1990 au plecat mai mult de jumătate iar după acest an au mai rămas numai 28 de persoane. Motivele cele mai importante după cum ne-a mărturisit chiar un membru al comunităţii  au fost de natură politică, referitore la situaţia dinaintea anului 1989 şi economice în general. De-a lungul ultimilor 50 de ani cetăţenii au suportat vicisitudinile istoriei cu stoicism, cu multă răbdare şi îndârjirea caracteristică. În anul 1945 - deportaţi; 1947 expropiaţi; 1950 colectivizaţi.

                   Majoritatea cetăţenilor de origine germană au emigrat în Germania sau în Austria. Se pare că acolo oricum situaţia lor materială este mai bună decât acasă.

Costumul popular german.*

¨ Bărbaţi. -Aceştia purtau cămasă albă cusută, cu plastron negru şi galben, cu cravată neagră cusută la vârf cu flori multicolore; pantalon negru, cizme negre lungi; vestă neagră groasă; haină scurtă neagră, la biserică haina era lungă cu panglică albastră prinsă în partea stângă , la piept. Pe cap pălărie neagră, cu borul lat, mirele poartă vrâstă, albă cu flori. Iarna se poartă căciulă, iar în zi de lucru şapcă. Bărbaţii în vârstă poartă brâu.

¨ Portul fetelor

-cămaşă largă, încreţită , cu mâneca largă prinsă în bentiţă , cusută cu flori.

-Rochie(fustă) largă, albă, cu şort alb cusut la poale şi colţuri cu flori colorate.

-Vestă de catifea neagră cusută cu flori colorate pe piept, încheiată într-o parte şi pe umăr.

-Pe cap , numai Duminica, la biserică, fetele poartă un superb Cop cu ace. Acesta este confecţionat din catifea neagră, cu mărgeluţe şi patru panglici atârnate pe spate, două din catifea neagră , lungi şi două din dantelă sau saten cusut cu flori viu colorate. Panglicile scurte se poartă în faţă iar cele lungi pe spate. În zilele obişnuite fetele poartă pe cap o bentiţă de catifea neagră cusută cu flori viu colorate, legată peste frunte şi cu capetele lungi atârnând pe spate.

                   Femeile poartă cop negru, cu 2 pamblici negre  şi împodobit cu dantelă neagră. La spate un trandafir negru din paglică. Costumul femeilor căsătorite este în întregime din barşon (catifea) neagră.

                   Unul dintre obiceiurile populare germane de la noi din ţară este cel care poartă numele de Lole sau Burduhoşi. Acesta are loc în ultima Duminică, înainte de a începe postul Paştelor, are ca scop alungarea răului, a duhurilor rele şi este o pregătire premergătoare postului care urmează să cureţe trupeşte şi sufleteşte.

                   Tinerii alcătuiesc un Grup care  se adună la cel mai mare dintre Feciori. Acolo se pregătesc costumele, alcătuite din pantalon şi haină acoperite cu rânduri de pamblici scurte, care se poartă, şi măştile cu care este mascată faţa. După ce fiecare membru al  grupului a fost astfel îmbrăcat şi mascat merg întâi la casa preotului şi-l colindă. Trei dintre cei mai tineri poartă 2 coşuri şi o oală. La casele în care există fete li se oferă ouă, carne, grăsime. Seara din aceste bucate se pregătea o masă festivă unde feciorii invitau fetele. Erau de asemenea invitaţi prietenii români ai tinerilor. Masa era pregătită de femeile mai în vârstă şi  avea loc la ora 12,00. A doua zi începea postul Paştelor. Măştile erau meşteşugit alcătuite din sârmă şi bucăţi de pânză, alcătuite cu înfăţişări omeneşti hilare, apoi colorate în culori stridente.

                   Un alt obicei este acela al Înălţării cununii. Acesta are loc de Sf. Petru. Din cregi înfrunzite, flori şi pamblici colorate se alcătuieşte o cunună în formă de inimă care este înălţată pe un stâlp  înalt din cureta bisericii. Feciorul care reuşea să se urce pe acest stâlp foarte înalt şi aproape lucios, şi să pună Cununa Mare în stâlp, trebuia să ţină de acolo o predică. Tinerii care reuşeau apoi să urce pe stâlp până la cunună primeau o vadră de vin şi o farfurie plină cu scovergi (gogoşi). Fetele împleteau cununiţe şi acestea erau puse în grupuri de câte 8 la stâlpul ce purta în vârf Cununa cea Mare.

                   Câteva concluzii:
                   Considerând caracterul transcendental al individului, dezvoltarea sa socială în funcţie de fluxurile morale sociale,  dezvoltarea personalităţii omeneşti în funcţie de moştenirea sa culturală şi socială, în aceeaşi măsură sunt necesare valorile materiale cât şi cele spirituale pentru dezvoltarea armonioasă a fiinţei omeneşti, dar tot atât de importante sunt valorile morale. Identificarea armonioasă a individului cu lumea din jur aduce după sine integrarea în societate. Dar, pentru ca această integrare să fie deplină, valorile morale universale trebuiesc stăpânite şi urmate de întreaga societate, ele constituind axa de valori necesare în zidirea fiinţei omeneşti. Această axă a fost puternic zdruncinată în perioadele de totalitarism, când adevărul a fost înlocuit cu minciuna, dreptatea a fost înlocuită cu nedreptatea, existând o clasă restrânsă privilegiată care a funcţionat cu rol de elită, dar un elitism de partid, nicidecum unul al VALORILOR MORALE.  Trăirea la limită, supravieţuirea, aduce după sine comportamente agresive şi manifestări extreme.

Trebuie remarcat că atât în comunitatea săsească cât şi în cea românească bunăstarea materială şi spirituală a familiei are rol hotărâtor în ierarhia socială. Acestea aduc după sine respectul public şi mulţumirea de sine a individului şi a grupului celui mai mic cu care începe socializarea individului, familia. Deşi dealungul anilor îndelungaţi de comunism scara valorilor a suferit contorsiuni grave, satul ca o comunitate patriarhală mică şi cu influnţe din exterior reduse dovedeşte o alterare mai slabă a valorilor, începând cu cele morale, materiale şi terminând cu cele spirituale. Sărăcirea treptată a individului nu i-a mai permis însă nici conservarea valorilor tradiţionale în integritatea lor. Costumul popular, atât cel românesc cât şi cel german, alcătuit din materiale, piese şi decoraţiuni costisitoare, din păcate nu mai este uşor accesibil din punct de vedere material (cu alte cuvinte nu mai este la îndemâna oricui). Sărăcia materială a dus la alterarea valorilor morale, au apărut concepţii noi, agresive, specifice perioadelor grele în care omul este nevoit să se adapteze pentru a supravieţui. Spiritualitatea bogată moştenită de la părinţi a început încetul cu încetul să fie uitată. Totuşi au rămas respectate de comunitate două valori, credinţa în Dumnezeu şi dorinţa de bunăstare materială (care oferă după sine şi posibilităţi spirituale mai mari).

                   Reaşezarea adevăratelor valori se va face încetul cu încetul, fiind de datoria tuturor factorilor sociali să participe la reaşezarea valorilor reale. Rolul individului  în societate trebuie bine conturat, acesta trebuind să participe ca o reală CONŞTIINŢĂ la viaţa socială integrându-se armonios şi eliminând factorii destabilizatori, cum sunt pizmuirea aproapelui, răutatea, împotrivirea la adevăr şi multe alte exemple care ar putea fi date. Trebuie  relevat, din plin, rolul educativ al Bisericii şi, în acelaşi timp, exemplul personal al Preotului, al cărui rol devine hotărâtor pentru comunitate, prin nevoia oamenilor de identificare cu factori recunoscuţi deja ca VALORI. De asemenea este foarte important exemplul Profesorilor, Învăţătorilor, atitudinea primarului şi a viceprimarului. Aceştia toţi având un rol social deosebit în viaţa comunităţii devin exemple sociale, modele pe care ceilalţi le adoptă şi de la care copii învaţă comportamentul adecvat şi atitudinea pe care să o prezinte faţă de anumite situaţii.

                   “Ca unitate socială creatoare de scop şi mijloace, naţiunii îi este propriu principiul goethian al autorealizării şi autoîmplinirii, ca năzuinţă structurală, originară, asemenea sămânţei care creşte, înfloreşte şi rodeşte, în cicluri fără sfârşit”.[8] Satul, ca nucleu organizatoric de importanţă majoră, purtător al mătcii spirituale tradiţionale în forma sa cea mai pură şi apropiată de Izvor este cu atât mai mult supus regulilor naturale.

                   Cu cât o societate este mai bine dezvoltată spritual şi material , cu atât sporeşte efectul mobilizator al valorilor şi cu cât acest efect este mai puternic, cu atât creşte posibilitatea valorilor de a se impune şi realiza.[9]

                   Pentru Eugeniu Speranţia, de exemplu, procesul de socializare a valorii create, adică al trecerii din patrimoniul personal (valoare personală, n.a.) în cel interpersonal (valoare socială, n.a.) sau suprapersonal, este o condiţie a elitei[10], situaţie în care individul nu îşi mai aparţine numai sieşi ci şi societăţii, asupra căreia lucrează prin excepţionalitatea formaţiei sale morale, spirituale, materiale, prin harul sau talentul său indiferent de domeniul de activitate.[11]

                   Rămâne, deci, în seama elitelor sociale (elite morale, spirituale, materiale, vârfuri sociale ale unor domenii bazate pe cunoaştere, talent şi lucru cu chibzuinţă) ca datorie socială, revigorarea adevăratelor valori şi conservarea lor, trasarea noilor făgaşuri în care valorile îşi vor regăsi matca. Este binecunoscut că bunăstarea materială a unei comunităţi (infrastructura, drumurile, podurile, unităţile de deservire şi  comerţ, aprovizionarea (cantitativ şi calitativ) calitatea terenurilor şi construcţiilor, calitatea învăţământului) aduce după sine, sau mai bine zis convieţuieşte în sânul bunăstării spirituale (calitatea resurselor de învăţământ, buna organizare a societăţilor săteşti, rolul activ al bisericii şi promovarea valorilor spirituale creştine, etc.) Pentru împlinirea lor sunt necesare eforturi individuale şi colective imense. Dar după cum s-a dovendit nimic nu este imposibil de realizat cu voinţa omului şi ajutorul Lui Dumnezeu!

                   Vicisitudinile istoriei au existat, există şi vor exista, ele trebuiesc învinse şi depăşite atât de individ prin păstrarea nucleului tradiţional, familia, cât şi prin păstrarea şi respectarea valorilor sociale (buna convieţuire în societate, respecutl faţă de celălalt, respectul faţă de proprietatea particulară, de ex.) cât şi de Stat ca administrator şi gestionar al tuturor valorilor spirituale şi materiale ale unei ţări. Nădăjduim că în această lungă şi dureroasă perioadă de tranziţie vor sta în atenţia guvernanţilor atât adoptarea unor strategii de redresare-dezvoltare economică rurală care să cuprindă îmbunătăţirea drumurilor, ridicara gradului de comfort al locuinţei rurale, reamenajarea şi reorganizara spaţiilor materiale şi a sistemului de învăţământ, cât şi adoptara unei strategii de conservare şi revigorare a spiritualităţii şi morelei creştine, specifică spiritualităţii poporului nostru, capabilă prin Adevăr, Dreptate, Dragoste şi dreaptă conduită să susţină dinlăuntrul fiinţei omeneşti zidirea acestui fascinant nucleu social, purtător şi păstrător de valori transcendentale, care este SATUL.

                   Ţinem să mulţumim pe această cale domnului Preot paroh Marius Neagu; domnului Viceprimar Ion Muntean; domnului Martin Konart şi soţiei sale, care cu multă ospitalitate ne-au primit şi ne-au vorbit despre obiceiurile săseşti din sat; domnului Nicolae Lungoci pădurar Ocolul Silvic Făgăraş. Mulţumim doamnelor Floarea Oală şi Maria Lazea pentru frumoasa descriere a costumului popular tradiţional şi a obiceiurilor din sat. Mulţumim tuturor pentru sprijinul nepreţuit acordat în realizarea acestei lucrări şi îndrăznim să nădăjduim că ne vor ajuta în alte asemenea ocazii.

ASISTENT I, Institutul de Sociologie al Academiei Române, Maria-Eugenia Oală ASISTENT I, Institutul de Sociologie al Academiei Române, Cristina Oală

[1]Monografia comunei Barcut, Prof. Marian Firescu, prof. Vlad Paulina, Cretu Vasile, Cartner Ioan, 1968.

[2] Idem.

[3] Idem.

[4] Idem.

[5] Idem

[6] Idem.

- Monografia comunei Bărcut

[7] Sursa citată.

- Portul popular romanesc si obiceiul de nunta este prezentat asa cum ni l-au descris Oala Floarea si Lazea Maria.

- Portul popular german din satul Barcut ne-a fost descris de Konart Martin si sotia sa Marichena. Spre delectarea noastra unele dintre piesele de costum ne-au fost chiar aratate.

[8] Traian Herseni, Conceptia lui Dimitrie Gusti despre natiune, in H. H. Stahl, Dimitrie Gusti. Studii critice., Bucuresti, Edit. St. Si Enciclopedica, 1989. [9]Badescu Ilie,Enciclopedia sociologiei,vol.I, Ed.Mica Valahie, 2006 [10] Maria Larionescu, Sociologie romneasca, vol. I, Dimitrie Gusti, Eugeniu Sperantia, C.D.Gherea, Academia Romana, Institutul de Sociologie, Bucureşti, 1995. [11] Viata si moartea in satul romanesc, coordonator Badescu Ilie, Ed. Mica Valahia, 2006. [12] Angela Banciu,ISTORIA POLITICĂ A EUROPEI SECOLULUI XX, POLITEHNICA PRESS Bucureşti, 2006. [14]Dan Banciu, Evoluţii ale delincvenţei juvenile în România, (în colaborare), Bucureşti, Editura Lumina Lex, 2002 [15]Rădulescu, S.M.; Banciu, D. – Evaluarea sistemului de justiţie restaurativă din România, Bucureşti, Editura Oscar Print, 2004.

·

Adus de la "http://ro.wikipedia.org../../../b/%C4%83/r/B%C4%83rcut%2C_Bra%C5%9Fov_fd28.html"

Categorii: Cioturi Braşov | Localităţi în judeţul Braşov | Articole de curăţat

##### Views

- Articol
- Discuţie
- Versiunea curentă

##### Caută